![](/sites/default/files/images/girl-1822702_640.jpg)
Kada neko blizak umre, situacija je vrlo jasna: život je ugašen, te osobe više nema; ostaje samo beživotno telo, koje s poštovanjem prepuštamo zemlji, a dušu nebu. Sve je toliko kristalno jasno, da su informacije svedene na tačan datum, sat i minut rastanka s našim najmilijim. Ishod je neminovan, kao i naše tugovanje. Međutim, možemo li za osobom žaliti i dok je ona živa? Možemo li oplakivati žive?
Socijalne norme utiču na naš stav o tome na šta polažemo pravo, šta je ispravno, a šta nije, šta je prihvatljivo, a šta neprihvatljivo. Socijalne norme definišu način na koji se suočavamo sa situacijama, promenama i problemima. Zahvaljujući upravo njima, ne moramo obijati glavu danima da bismo konačno odlučili kako da pristupimo nekome ko je doživeo gubitak. Nepisano pravilo nalaže da se izjavi saučešće, pošalje telegram, poseti groblje... Socijalne norme ne pomažu kada gubimo nekog emocionalno i psihički. One su ograničene na materijalne i „stvarne“ gubitke; gubitke koji nastaju tako što, ironično, postaju neopipljivi.
![](/sites/default/files/images/JElena%20RAdic.png)
Kolumnu piše: Jelena Radić